ИСТОРИЯТА ЗА БАНМОН: Част втора
Тук ли си ме дебнал?
Какво чакаш. Ела ми!
О, не!
Какво има?
Да не полудя? Защо си изкарал меча си?
Днеска ме впечатли на дървената стена.
От къде се научи да се биеш.
Да не си глътна езика, инвалиде?
Престани, Тахоумару.
Хякимару, нали? От къде си?
Кои са родителите ти?
Нямам родители.
Изоставиха ме като бях дете.
Дори и да са до мен, пак няма са ми родители.
Усакатен сирак, а?
Тхоумару!
Казах ти да мълчиш.
Разкажи ни какво стана, след като те изоставиха.
Как ли пък не.
За какво ми е да споделян с вас.
Какво?
Нямам желание да говоря за такива скучни неща. Излезте!
Ах ти!
Искам да поспа.
Или ме оставете да спя или ще си ходя.
Ах ти!
Остави го да си почине.
Проклятие.
Хякимару.
Искаш ли да служиш на господаря Тогаши?
Тук е най-важната част, за която работя.
Границата банмон.
От другата срана на стената е Асакура.
Когото мига настъпи, искам да си редом с нас.
Какво ще кажеш?
Отказвам.
Казвам го, защото не искам да те загубя.
Това ли искаше да ми кажеш?
Излез. Няма да участвам във войните ви.
Помисли си.
Татко!
Тоя прескочи границата!
Не показва никакво уважение към самураите!
Успокой се. А ти не се държиш като генерал!
Със сигурност е шпионин!
Ще го накълцам на парчета!
Казах, не.
Само аз ще кажа кога ще умре.
Остави го на мира.
Ясно ли е?
Все още си млад.
Когато се събуди, дай му храна.
Татко!
Не мога да заспа спокойно.
Странно.
Сякаш съм бил тук и преди?
Не, няма как да съм се срещал с Дайго?
Странно.
Навява ми носталгия.
Що така?
Не разбирам!
Този аромат. Познат ми е.
Разкрих те шпионино.
Знаех си, че си подозрителен.
Почакай!
Проклятие!
Нарушител!
Убийте го!
Нарушител!
Не му позволявайте да избяга!
След него!
Нарушител!
Къде се скри?
Само посмейте да го изпуснете!
Да, сър!
Спри!
Нарушител!
Нарушителя! Дръжте го!
Напред!
Къде е?
Ела!
Нарушител! Ела!
Нарушител!
Побързай!
Къде се дяна? Побързай!
Тук ли е!
Нарушител!
Бъдете нащрек!
Нарушител!
Тук ли е!
Нарушителя!
Не му позволявайте да избяга!
Бъдете нащрек! Има нарушител!
Какво стана?
Изгубихме го някъде тук.
Какво? Това е стаята на мама.
- О, не! - Какво става, Тахоумару?
Като че ли има някаква суматоха вън.
Майко.
Някой да е влизал тук?
Не. Никой.
Тахоумару!
Майко.
Някакъв шпионин на Асука е влязъл.
Бъди внимателна.
Момчето ми...
Това момче е...
моят син.
Той е!
Не те познавам!
Нямам родители!
Проклети да сте!
Нямам майка!
Няма как да имам майка!
Тази жена не ми е майка!
Проклятие!
Мамо...
Ако имах майка...
Нямаше да ме изостави?
Никога!
Имам си причини.
Защото си чужд?
Затова ли се държаха така с мен?
Да, сигурно са те помислили за някой от другата страна.
Все пак водим война.
Да си изядеш всичко. Чу ли?
Да.
Събрах го от боклука в канавките.
Аз съм Сукероку. А ти?
Дороро.
Доорро?
Какво странно име.
Какво е туй куче?
Къде беше?
Познаваш ли го?
Да, все ме следва.
Твое ли е?
Предполагам.
Хубаво е да има някой с теб, дори и да е куче.
Трудно е да си самотен.
Доста дълго бях сам.
Миришеш като скункс!
Ти си скункса
Не съм.
Имам си майка и баща!
Но...
те са от другата страна на стената.
И не мога да се прибера.
Защо?
Погледни, Дороро.
Всичко натам е Асакура.
Тук е Тогаши.
А това е границата.
Едно време е бил един град.
Но когато избухнала войната,
града се раздели на две,
и направиха граница.
Станахме врагове и съюзници.
Някога се разбирахме,
но сега се мразят до смърт.
Войната променя хората.
Война? Ние сме нищо.
И нищо не можем да направим.
Ето тук живях.
Преди да започне войната отидох да играя на другия край.
Дома ми е на север.
А тук ловях риба.
Ето я реката. Където сме.
Можеш ли да ги хванеш?
Какво става?
Да.
Битка!
От сега нататък, всички отвъд стената са врагове!
В никакъв случай не им давайте да влизат!
Който мине през нея ще бъде екзекутиран! Ясно ли е?
Моля ви, пуснете ме от другата страна!
Сукероку!
Ела на сам.
Сукероку!
Ела на сам! Побързай!
Сукероку!
Ела!
Ела тука!
Сукероку!
Мамо! Татко!
Пуснете детето.
Мамо!
Татко!
- Хвани ръката ми! - Мамо! Татко!
Спри! Боли!
Не! Пусни ме!
Пусни ме!
Спри!
- Не! Не! - Успокой се!
Ела тук!
Казах да ме пуснете!
Сукероку!
Come over here!
Сукероку!
Какво се туткате?
Запушете дупката!
Мамо, татко!
Сукероку!
Дръпнете се!
Моля ви!
Мамо, татко!
Сукероку!
Не!
Мамо, татко!
Защо не мога да мина?
Мамо! Татко!
Сукероку!
И така града беше разделен на две.
Заедно с моето семейство,
оставащо на другия край на стената.
От там насетне минаха доста битки.
Подпалиха дори и дървената стена.
Няма бъдеще за мен.
Ще умра.
Искаш да отидеш при майка си.
Да, разбира се.
Някой ден определено ще го направя.
И когато стане ще се смея на войниците!
Да!
Защо хората спят като насекоми?
Заради дивите лисиците.
Могат да те изядат докато спиш.
Но тук сме в безопасност.
Диви лисици?
И аз ги видях.
Наистина ли?
- Да. - Хранят се с главите на войниците.
Даже и правят магии.
Какви магии?
Нещо като хипноза.
Карат хората да полудяват.
Когато битките свършват,
те пускат магиите си и пак започват да се бият.
Видя ли очите на хората в града?
Очи като на...
Да не заспа?
Бате...
Майка, а?
Ужас.
Града е като бърлога за лисици.
Ясно ли е, Тохоумару?
Ти ще започнеш първи.
Да.
Тихо!
Проклятие, Казах тишина!
Всички слушайте!
След като изгрее първия лъч светлина нападаме.
Набързо ще ги пометем.
Убиваме враговете и завземаме територията.
Разбрахте ли?